Život je úžasný!" Chápete to?
Úžasný.
Nikdy jsem o něm tak nepřemýšlel. V mé hlavě se děl převrat.
A tak jsem se s ničeho nic rozhodl změnit svůj život.
Začít úplně odznovu.
Změň život, začni odznovu.
Řekněte to vašemu příteli.
1900!
Tady je Max Tooney, tvůj přítel.
No tak, 1900, také jsem tvůj přítel!
I když jsme se nikdy nesetkali. Neboj se, nejsou tu žádní poldové.
Říkal jste něco o klavíru, kde přesně byl?
Našli jsme ho tam.
1900!
Dámy a pánové,
Bill Douglas si vás dovoluje přivítat na palubě Virginie,
a přeje vám příjemný večer strávený ve společnosti Atlantické jazzové kapely.
Na housle hraje váš věrný Bill Douglas!
Na basu Freddie Locano!
Max Tooney na trubku!
Jim Jim Breath Gallup na trombón!
Sam Scalisi na bubny!
Na saxofon Sam Sleepy Washington!
Na bandžo Oscar Delaguerra!
A konečně, na klavír Danny Boodman T.D. Citron 1900!
Ten nejlepší!
- Ještě naposled 1900. - Jen normální věci.
Končíme, hoši.
Musíš se vystavovat na odiv, ty pacholku špinavého topiče.
Přijde ten večer, kdy publikum nevezme ty tvoje šaškárny.
A tu noc, přísahám,
tě osobně hodím přes palubu.
- Kde ji bereš? - Co?
- Tu hudbu. - Nevím.
Vidíš támhletu tu ženu například?
Vypadá jako někdo, kdo zabil svého manžela, za pomoci svého milence.
A teď utíká s rodinnými šperky.
- Nemyslíš, že je ta hudba jako ona? - Sakra, máš pravdu.
A vidíš támhle toho chlapa?
Nemůže na nic zapomenout.
Jeho hlava puká ve švech pod náporem vzpomínek a on s tím nemůže nic udělat.
Poslechni si jeho hudbu.
A podívej se na tamtu.
Vypadá jak prostitutka, která si myslí, že se z ní stane jeptiška.
To je neuvěřitelné.
A teď se podívej na tohoto.
Vidíš jak jde?
Řekl bych, že má oblek někoho jiného, soudě podle toho, jak ho nosí.
Řekl bych, že je to černý pasažér, který proklouzl do první třídy
hledajíc milostné dobrodružství. Ten má Ameriku vepsanou v očích.
On ji uvidí jako první. Už ho skoro vidím, jak křičí.
1900 uměl číst.
Ne knihy, to umí každý.
Četl lidi. Znamení, která s sebou nesli.
Místa, zvuky, vůně.
jejich zemi, příběh. Všechno co v nich bylo napsáno.
Četl, a s nekonečnou péčí katalogizoval, uspořádával a dělal pořádek
v té nesmírné mapě, kterou si nesl ve své mysli.
Možná svět nikdy neviděl,
ale svět sám, procházel tou lodí téměř po třicet let.
A on ho téměř třicet let špehoval,
a kradl jeho duši.
Amerika!
Singleton, Lee Claire.
Prosím?
Neznáte mě, ale rád bych věděl, jestli bychom si mohli trochu popovídat.
Trochu popovídat? O čem?
O čemkoli co se vám líbí, o počasí? Zvolte nebo zamítněte téma.
Tohle je oplzlý telefonát.
Prosím?
- To jsou dostihy? - Ano,samozřejmě. Chcete si vsadit?
- Můžete mi říct, jestli jede Máma? - Ne, její sestra.
- Myslím, že je to nedorozumění. - Strčte si to svoje nedorozumění někam!
Víte, telefon by měl vždycky spojovat jen dobré lidi.
Pokračujte v tom a přísahám, že tam za váma přijdu,
a ukážu vám, jak může být dobrý člověk útočný!
Si myslíte že nevím, kdo jste?
Sakra, už je tady!
Vy jste ten chlápek s tím divným jménem?
Vidím vás.
Chceme si s vámi jen promluvit!
- Do prdele! - Kde to sakra jsme? - Zastav, ty všiváku!
- No tak! - Nechceme ti ublížit!
Jsme muzikanti. Sidemeni.
- Bon appetie. - Můžeš to zopakovat, můžeš to zopakovat.
Vy jste ten, který hraje deset druhů jazzu v jednom?
Abych řekl pravdu, tak jsem je nikdy nepočítal. Jsem jen klavírista.
- To je on. - No měl byste radši začít počítat.
Poslal nás sem muž, který vymyslel jazz.
- Opravdu? A co chce ode mě? - Vyzývá vás k souboji klavírů.
K souboji klavírů?
Co je sakra souboj klavírů?
To je souboj, v kterém máš namísto pistolí klavíry.
Je to hudební záležitost. Žádná krev, jen trochu nenávisti.
Opravdová nenávist, zažraná pod kůži. A rify jaké jsi nikdy neslyšel.
Občas to trvá celou noc a na konci jeden vyhraje.
1900!
Na vašem místě bych si nebyl tak jistý, že je pořád tady.
Pokud ho aspoň trochu znám, tak nemůže být jinde.
Tím jsem si jistý.
Odešel. Co by tady bez klavíru dělal? Všechno je pryč.
A kromě toho, když byla válka, tak kdo ví?
Možná už není na tomto špinavém světě.
Někdo jako on nekončí jako ostatní.
- Není to jeho styl. - Myslete si co chcete.
Ale nemůžu žádat majitele, aby držel nad hladinou tento vrak
jen kvůli někomu, kdo neexistuje. Nemůžu to moc dlouho protahovat.
1900! Tady je Max! Musím si s tebou promluvit!
A co ten souboj? Jak to dopadlo?
Jelly Roll Morton se nalodil na Virginii v Bostonu v létě roku 1931.
Celý v bílém, na ruce měl diamant velký jak karbanátek.
Dokonce i okraje jeho ponožek byly pokryté diamanty.
Jelly Rolle, z jakého důvodu jedete parníkem do Evropy,
když jste nikdy nebyl na ničem větším než na člunu na Mississippi?
O Evropu mi vůbec nejde.
Jediný důvod, proč nastupuju do těchto mizerných necek je ten,
že se chci setkat s jedním mužem. Říkají o něm, že hraje vysoký klavír.
A slyšel jsem, že má malý problém s tím, kráčet po zemi.
- To mluví o mně? - To se vsaď, že mluví o tobě.
Řekl: "Jelly, je tady někdo, kdo umí hrát na klavír líp, než ty."
Tak jsem si řekl: "Sakra! Jak může tenhle kocourek hrát tak dobře,
když nikdy nevytáhl koule z té zatracené lodi?"
"Do prdele, Jelly, ty jsi vymyslel jazz!"
A tak jsem si řekl": "Můžeš si dovolit jet první třídou do Evropy
a taky loď, která tě vezme, lusknutím prstů."
Vyfoťte si to.
- Řekni mi pravdu. Máš strach? - Nevím.
Proč souboj? Co se stává při souboji?
Zdálo se, že je mu to docela jedno.
Jako by tomu nikdy neporozuměl. Ale byl zvědavý.
Chtěl slyšet, jak ten ďábelský vynálezce jazzu hraje.
Neřekl, že je to vtip. Opravdu věřil, že ten chlápek vymyslel jazz.
Já si myslím, že se chtěl přiučit něčemu novému.
Takový prostě byl. Tak trochu jako starý Danny.
Neměl soutěživého ducha.
Nezáleželo mu na tom, kdo vyhraje. Zajímal ho to ostatní.
Je to pravda!
Myslím, že sedíte na mém místě.
- Vy jste ten co vymyslel jazz, že? - Říkají to.
A vy jste ten který nemůže hrát, když nemá pod zadkem oceán, že?
To říkám já.
Jerry Roll Morton nehrál, on ty tóny laskal.
Bylo to, jako když klouže samet po těle ženy.
Jeho ruce byly jak motýli, tak lehké.
Začínal ve slavných kriminálnických čtvrtích v New Orleans,
a všechno co se naučil, pocházelo z místních bordelů.
Lidé, kteří se bavili nahoře, nechtěli žádný randál.
Chtěli hudbu, která by klouzala za záclony a pod postele.
Aniž by byla narušena vášeň. Takovou hudbu hrál ten chlápek.
A v tom byl fakt nejlepší.
- Bravo! - Bravo!
Teď je řada na vás, námořníku.
Do toho.
Co to dělá?
Není to koleda?
- Vyhrál? - Ne, jen se rozehřívají.
Bravo!
- Co se s tebou děje? - Nemůžu si pomoct. Ta hudba mě rozplakává.
Hrom do tebe! Vsadil jsem roční plat.
Takže s tím přestaň,
a začni přemýšlet o své hudbě.
- Můžu si taky vsadit? - Ne. - Přináší to neštěstí, vsázet na sebe.
Ale já si nechci vsadit na sebe, ale na něj. Je nejlepší.
- Jsi blázen, víš o tom? - Když prohraješ, tak dostaneš zpátky své peníze.
To je přesně ta samá skladba, miláčku.
- Prohrál, pane? - Ještě ne.
Bravo!
Tohle si narvi do prdele.
Maxi?
- Dáš mi cigaretu? - Moc dobře to nezvládáš.
- Dej mi cigaretu. - Ty nekouříš.
Co se s tebou děje? Mohl bys toho chlapa porazit levou zadní! No tak!
- Promiňte, neslyšel jsem. - Nic jsem neříkal.
Bravo!
- Dáš mi tu cigaretu? - Dalších sto let budeme házet uhlí,
- a jediné co řekneš je... - Dej mi tu zkurvenou cigaretu, ano?
Řekl sis o to, šmejde.
Vykuř ji ty. Já nevím jak.
- Vyhrál? - Ano, vyhrál.
Věděl jsem, že vyhraje.
Jelly Roll Morton strávil zbytek plavby zavřený ve své kajutě.
Když jsme dopluli do Southamptonu, vystoupil z lodi a vrátil se do Ameriky.
Vzpomínám si, jak se na něj 1900 díval, když sestupoval do prázdného přístaviště.
A řekl jen: "Nasrat i na jazz."
Přesně takhle to řekl: "Nasrat i na jazz."
- To je neuvěřitelná historka, neuvěřitelná. - Uniklo mi něco důležitého?
- Dalo by se to tak říct. - Sakra!
- Ale neboj se, náš přítel ti to pak dopoví, že? - S tím můžete počítat.
Je moc dobrý na vyprávění pohádek.
To není žádná pohádka, pane.
Jo, ve svém životě jsem udělal spoustu hloupostí.
Kdybyste mě pověsil hlavou dolů, tak mi z kapes nic nevypadne.
Prodal jsem dokonce i svoji trumpetu. Všechno.
Ale ne tenhle příběh. O ten jsem nepřišel.
A teď jsem se rozhodl ho vyprávět jen kvůli tomu, že ho chci zachránit.
Ale tady nikdo není. Nikdo! Chápete to?
Protože je nás tu moc. Děsíme ho.
Je mi to líto, ale odejdete z lodi, nebo vás nechám zatknout.
Vraťte se do práce. Hned.
- Dejte mi ještě jednu šanci. - Odejděte.
Přestaň, nebo budu střílet.
- Mám tě. - V klidu, to jsem já.
- To jsi zase ty, že? - Jo.
Dáte pryč to dělo, že?
Prodat svůj nástroj a pak ho ukrást zpátky, pěkně starý trik.
- Měl jsem vědět, že jsi zloděj. - Ne, hledal jsem tohle.
- Na co to potřebuješ? - Je to otázka života a smrti.
- A potřebuju taky gramofon. - Zloděj a lhář?
- Nemám na tohle čas. - Já ano. Nevidíš že mám zbraň?
A teď když o tom tak přemýšlím, od kdy se dělají nahrávky na palubě parníku?
Jsi podvodník.
Pokud to nahrál tvůj přítel, tak to znamená,
že musel někdy v průběhu života vypadnout z této lodi! Správně?
Ani náhodou.
Osobně tuto vášnivou nahrávku rozlámal.
Myslím, že je to jeho nejlepší dílo.
Ale nemusel si kvůli tomu ani na chvíli odskočit z lodi. Ani na chvilku.
Byla to zvláštní, pokud ne ojedinělá událost v historii nahrávání.
Jen nebe je hranicí, pane 1900.
Pokud bude tahle nahrávka tak horká, a my myslíme, že bude,
tak to dotáhnete daleko, pane 19.
- Vadilo by vám, kdybych vám říkal 19? - Bude to bolet, že?
Připraveno, pánové. Odpočítávám.
Jedna, dva, tři.
19! To je úžasná skladba.
Jak se jmenuje?
Lidé si kvůli ní vypláčou oči.
Musí to mít správný název, něco jako: "Houpání ve vánku...
Byl jsi skvělý, jako obvykle.
Bude z tebe velikán.
A všechno co pro to musíš udělat, je velký krok.
- Jaký velký krok? - Vypadnout!
Vypadnout z těchto hnusných prken a jít...
Jít za slávou a bohatstvím.
Nechci vám skákat do řeči, ale s tímhle...
můžete mít cokoliv si budete přát, a nikdy nevystrčit nos z této lodi.
Vydáme miliony kopií.
A tak budou moct lidé po celém světě poslouchat vaši úžasnou hudbu, 19.
Pane 19?
Nedovolím, aby moje hudba byla někde beze mě.
- Ne. Nedotýkejte se toho! - Co to děláte? To nemůžete.
Máme smlouvu, teď už nemůžete couvnout.
Vždycky couvám.
Slečno,
byl bych potěšen, kdybyste...
Slečno, byl...
Byl bych nadšený,
kdybyste přijala tuto...
malou památku...
Slečno Padoanová, co tady děláte tak sama? Počítáte vlnky?
Kapitán říkal, že brzy budeme proplouvat obratníkem Raka.
To bude skvělé! Aspoň se budeme mít na co dívat.
Všimla jste si někdy, že moře mění barvu desetkrát za den?
I víc. Mohla bych se na moře dívat celý dlouhý den.
Rolníci se nikdy nedívají na moře. Děsí je to. Aspoň co jsem slyšela.
To není pravda.
Jednou mi můj otec řekl, že slyšel hlas moře.
Opravdu? A co říkal?
Nemůžu vám to říct. Je to tajemství.
- A tajemství by se neměla prozrazovat. - Začíná pořádně pršet.
Vraťme se zpátky dovnitř.
Amerika!
S dovolením.
Prosím vás, slečno.
Musím si s vámi promluvit.
- Jedete za vaším otcem, že? - Ano.
- Jak to víte? - Myslím, že jsem se s ním setkal.
Na téhle lodi, před pár lety.
- Nevím, jestli jel stejnou lodí. - Jsem si tím jistý.
Měl musettu.
Myslím, že jsme spolu hráli.
Nevím, jestli si mě bude pamatovat, ale pozdravujte ho.
Dobrá, budu.
Ale jak jste věděl, kdo jsem? Je to velmi zvláštní, ne?
To je tajemství.
A tajemství by se neměla prozrazovat.
I když si myslím, že váš otec to cítil jinak.
Prosím, přijměte tento....
Omlouvám se, ale neslyším vás.
Chci, abyste přijala tuto malou hudební památku.
Neslyším vás.
- Hodně štěstí. - Děkuji, vám také.
Proč nás někdy nepřijdete navštívit? Bydlíme na ulici Mott, číslo 27.
- Můj otec má rybářský krámek. - Možná.
Padoanová. V pořádku. Další.
Už se mi o ní nikdy nezmínil. A já jsem se nikdy neptal.
Aspoň dalších dvanáct plaveb.
Kromě toho byl šťastný. Tak jako vždycky.
Byl na špici popularity.
Nikdo z nás si nedovedl představit, co doutnalo
pod tou úzkostí, která se zdála být štěstím.
A pak jednoho jarního večera, napůl cesty mezi Janovem a New Yorkem,
přímo uprostřed oceánu...
- spadl obraz. - Co myslíte tím, že spadl obraz?
Zeptal jste se někdy sám sebe, proč padají obrazy?
Ne, ani ne.
Vždycky jsem byl unešený tím vším okolo obrazů.
- Co s tím má společného obraz? - Hodně.
Protože pro 1900 byla ta noc stejná, jako pro ten obraz.
Byl zavěšený po celé roky, a pak aniž by se cokoliv stalo...
Spadl.
Je zavěšený na hřebíku, nikdo se ho ani nedotkne,
ale v určitém okamžiku...
Stejně spadne, většinou naprosto tiše.
A všechno kolem něj je naprosto nehybné.
Nepohne se ani muška.
A...
Bezdůvodně. Proč právě v tom okamžiku.
Kdo ví?
Co se stalo tomu hřebíku,
že se rozhodl, že už prostě nemůže.
Copak má taky duši, ten chudáček?
- Copak se rozhoduje? - Posaďte se. Posaďte se.
Vede o tom snad s obrazem dlouhé rozhovory?
A když jsou jistí, že to udělají, mluvili o tom každou noc po celé roky,
tak se dohodnou na datumu, času, minutě, přesném okamžiku?
Nebo o tom věděli už od začátku? Bylo to prostě dané?
- Podívej, za sedm let tě nechám spadnout. - Dobrá.
- Bude to 13. května. - Dobře.
- V 12:00. - A co v 12:15?
- Dobře. - Tak dobrou noc.
A o sedm let později, 13. května,
v 12:15...
Není možné tomu porozumět.
Je to jedna z věcí, o kterých je lepší nepřemýšlet. Šílí se z toho.
Když spadne obraz, když se jednoho rána vzbudíte a zjistíte, že ona už vás nemiluje,
když otevřete noviny a dočtete se, že propukla válka,
když vidíte vlak a myslíte si: "Musím odtud odjet."
Když se podíváte do zrcadla a zjistíte, že jste starý.
Když jednoho večera, uprostřed oceánu 1900
vzhlédl od svého talíře, podíval se mi do očí a...
Za tři dny, až dorazíme do New Yorku vypadnu z této lodi.
Byl jsem ohromený.
Ztratil jsi řeč?
Ne, jsem rád.
Ale tak zčistajasna?
Ano, tak zčistajasna.
Tak to je paráda.
Musím se jít na něco podívat.
- Na co? - Na moře.
- Na moře.
Děláš si ze mě srandu? Od svého narození jsi neviděl nic jiného než moře.
Odtud. Chci ho vidět odtamtud. Není to vůbec to samé.
Počkej až budeme v přístavišti, nakloň se z boku a podívej se. Je to to samé.
Ne, není. Ze země můžeš slyšet jeho hlas.
Z lodi ne.
- Co myslíš tím "jeho hlas"? - Jeho hlas.
Je jako...silný řev.
A křičí, že je život úžasný.
Jak ho jednou uslyšíš tak budeš vědět, co dělat v životě.
Mohl bych tu zůstat navždycky,
ale moře by mi nikdy nic neřeklo.
Ale kdybych odešel a žil pár let na zemi, tak bych byl normální.
Jako ostatní.
A pak bych se možná jednoho dne zašel podívat k pobřeží,
rozhlédl bych se, uviděl oceán a ten by křičel.
Nevím, kdo ti navykládal všechny tyhle nesmysly, nebo jestli sis to vymyslel,
ale víš co si myslím? Myslím, že opravdovým důvodem proč opouštíš tuto loď,
je ta dívka.
Vždycky je to ženská.
Ale i kdyby to nemělo žádný důvod, tak se mi to zdá dobré.
Protože jsem vždycky chtěl, abys opustil tuto loď a hrál pro lidi na zemi,
a vzal si hezkou dívku, a měl děti,
a všechny tyhle věci, které sice nejsou úžasné,
ale stojí za tu námahu.
Přijdeš mě navštívit, Maxi? Na zemi?
Samozřejmě.
Tak mi aspoň představíš matku svých dětí.
A pozveš mě na nedělní oběd.
Přinesu zákusek a láhev vína.
A ty mi řekneš, že jsem neměl.
A zatímco mi budeš ukazovat svůj dům, zaoblený jak loď,
tak bude tvoje žena péct krocana. A pak se posadíme ke stolu.
Řeknu jí, že je vynikající kuchařka.
A ona řekne, že ses toho o mně hodně napovídal.
Víš co, dám ti svůj velbloudí kabát.
Uděláš dobrý dojem, až budeš sestupovat dolů.
Myslíš, že budu mít rodinu i s koněm?
Kolik lidí už jsem viděl, jak se loučí v přístavišti.
Ale když jsem se loučil s 1900, tak to byl vážně šok.
Buď opatrný.
Smáli jsme se a říkali: "Brzy nashle"
Ale uvnitř jsme věděli, že už se nikdy neuvidíme.
A nemohli jsme proti tomu nic udělat, muselo se to tak stát.
A teď se to dělo.
- Sbohem. - Nezapomeň na nás!
Nos svou vlněnou vestu!
Občas nám napiš!
- Co je, stoupl do hovna? - Možná něco zapomněl.
Ať už viděl z té zatracené lávky cokoliv,
co se mu honilo hlavou, když tam tak stál,
mi nikdy neřekl.
Po té byl dlouhou dobu divný. S nikým nemluvil.
Nechával si to pro sebe po dlouhé dny.
Zdál se ponořený do osobních záležitostí.
A pak jednoho dne, když jsem seděl za barem...
Díky za kabát, Maxi. Sedí jak ulitý.
Byla to opravdová ostuda.
Ale teď se cítím mnohem lépe. Vypořádal jsem se s tím.
Vypadal jak někdo, kdo si nedělá srandu.
Jako někdo, kdo ví přesně, kam míří.
Stejně jako když si sedl za klavír a začal hrát.
Jeho ruce ani na chvilku nezaváhaly.
Bylo to jakoby klávesy na ty tóny čekaly.
Vypadalo to, jako by je tvořil hned na místě,
ale někde v jeho hlavě, byly ty tóny po celou dobu napsány.
Vím jen to, že toho dne se 1900 rozhodl usednout za klaviaturu
svého života a začít hrát tu nejnemožnější muziku.
A že ho ta hudba poznamenala na celý zbytek života.
Podívejte se na toho chlápka s trumpetou, musí být opilý nebo napůl blázen.
Podívejte, pláče, když hraje.
Odešel jsem z Virginie 21. srpna 1933.
S výpovědí a odstupným. Všechno v pořádku.
Věděl jsem, že dřív nebo později to s mořem skončím. A tak jsem to udělal.
Už jsem nikdy neslyšel o 1900 nebo o Virginii.
Ale ne že bych na ně zapomněl. Právě naopak.
Během války jsem se sám sebe pořád ptal:
"Kdo ví, co by udělal 1900, kdyby tady byl,
kdo ví, co by řekl."
"Nasrat na válku" by řekl!
Ale když jsem to řekl já, tak to nebylo ono.
Už uteklo moře času, kdo říká, že fakt neodešel.
Možná že šel fakt do toho rybářského krámku, poptat se na tu ženu.
Možná.
Conne, co se děje? Přišel jsi o svou odolnost vůči moři?
Kde jsi sakra našel tu desku?
Co jsi dělal celé ty roky?
- Hudbu. - I během války?
I když už nikdo netančil.
I když padaly bomby.
S tou hudbou se cítili líp.
Ranění, mám na mysli.
Nebo je to rozptylovalo,
jakoby proklouzli do jiného světa.
Občas jim ani nevadila ta cesta,
když mohli poslouchat hudbu.
Moje tvář byla ta poslední, kterou viděli.
A já jsem hrál, dokud loď nedorazila sem.
Tomuhle říkáš loď?
Je to spíš jak hora dynamitu, která se chystá vybuchnout.
Je to tak trochu nebezpečné, nemyslíš?
A ty, Maxi?
Kde je tvoje trubka?
Nedávno jsem toho nechal.
Ale teď mám náladu začít znova.
Jsem plný nových nápadů.
Založme si duo, ty a já.
Nebo kapelu:
" Big band Dannyho Boodmana T.D. Citrona 1900"
Určitě to půjde. Budem něco.
No tak 1900. Pojď se mnou. Vypadněme odsud.
Podíváme se na ten ohňostroj z přístaviště.
A pak začneme od piky.
Občas to tak musíš udělat. Vrátit se na začátek.
"Nikdy nejste u konce, dokud máte dobrý příběh
a někoho, komu byste ho řekli." Vzpomínáš si na to?
To jsi mi řekl ty.
Teď máš haldu příběhů.
Svět bude viset na každém tvém slovu a bude šílet z tvé hudby.
Věř mi...
Celé to město...
Nevidíš, kde končí.
Konec.
Mohl bys mi prosím ukázat, kde to končí?
Na té lávce to bylo fajn,
a vypadal jsem dobře, ve svém kabátu.
Udělal jsem docela dojem,
a chtěl jsem jít pryč. Stoprocentně.
V tom nebyl problém.
Nezastavilo mě to, co jsem viděl, Maxi.
Ale to, co jsem neviděl. Chápeš to?
To, co jsem neviděl.
V celém tom rozlezlém městě bylo všechno kromě konce.
Nebyl tam konec.
Neviděl jsem,
kde ta zatracená věc končí.
Konec světa.
Vem si například klavír.
Klapky začínají, klapky končí.
Je jich tam 88 a nikdo ti neřekne nic jiného.
Nejsou nekonečné, ty jsi nekonečný.
A na těch klapkách je tvá hudba nekonečná.
To se mi líbí.
S tím dokážu žít.
Ale když jsem byl na té lávce,
tak to bylo jako by přede mě postavili miliónovou klaviaturu, miliardu klapek bez konce.
Je to tak, Maxi. Nikde nekončí.
Klaviatura je nekonečná.
A když je klaviatura nekonečná, tak pak nemůžeš hrát žádnou hudbu.
Jsi na špatném místě.
Je to klavír boha.
Ježíši, viděl jsi ty ulice? Jen ulice. Byly jich tisíce!
Jak to uděláš? Jak si vybereš jen jednu?
Jednu ženu, jeden dům,
kousek země, který bude tvůj, krajinu, na kterou se budeš dívat,
jeden způsob smrti.
Celý ten svět tě jen tíží, aniž bys věděl, kde končí.
Nemáš strach z toho, že tě odrovná jen pomyšlení na to?
Na to, žít v té nekonečnosti?
Narodil jsem se na této lodi.
Svět mnou procházel. Dva tisíce lidí najednou.
A měl jsem přání,
ale nic, co by se nevešlo mezi příď a záď.
Vyjadřoval jsi své štěstí na klavíru, který nebyl nekonečný.
Naučil jsem se žít takhle.
Země?
To je pro mě příliš velká loď.
Je to příliš hezká žena.
Příliš dlouhá cesta. Příliš silný parfém.
Hudba, kterou nedokážu zahrát.
Nikdy neodejdu z této lodi.
Při nejlepším můžu odejít z života.
Konec konců, pro nikoho neexistuju.
Ty jsi výjimka, Maxi.
Ty jsi jediný kdo ví, že jsem tady.
Jsi menšina.
A uděláš lépe, když si na to zvykneš.
Odpusť mi, příteli.
Ale neodejdu.
Maxi.
Představ si tu scénu u nebeské brány.
Nějakého chlápka, který bude chtít najít moje jméno a nebude moct.
- Jak že se to jmenujete? - 1900.
Niemann, Nightingale,
Ninestock, Nittledeen.
- Víte, pane. Já jsem se narodil na lodi. - Co prosím?
Narodil jsem se, vyrůstal a zemřel na lodi. Možná tu nejsem registrovaný.
- Ztroskotání? - Ne, šest a půl tuny dynamitu.
Teď už se cítíte lépe?
Ano, ale přišel jsem o ruku.
- O ruku? - Ano, při výbuchu.
No nějakou byste mohl najít támhle.
- O kterou že jste to přišel? - O levou, pane.
Je mi to strašně líto.
Vypadá to, že máme jen dvě pravé.
- Dvě pravé? - Ano.
Obávám se že ano.
A vadilo by vám moc kdyby...
- Kdyby co? - Kdybyste si vzal namísto levé pravou?
Když to tak zvažuji, lepší pravá, než žádná.
Rozhodně souhlasím.
Náhodou máme jednu černou a jednu bílou ruku.
Ruku, která by ladila.
Nic proti černým, ale je to otázka estetičnosti.
Není tu nic k smíchu, Maxi.
Pěkný bordel, strávit nekonečno s dvěma pravýma rukama.
Chci říct, jak by ses pokřižoval?
Maxi.
Představ si tu hudbu, kterou bych mohl hrát s dvěma pravačkama.
Doufám, že tam najdu klavír.
Co byste dělal na mém místě?
Nevím.
Asi bych se cítil zbytečný.
Dřív nebo později všechny příběhy končí, a není co dodat.
Stejně díky.
Conne, je tu jedna věc, kterou nechápu.
Kdo schoval tu zlomenou desku do klavíru?
- Díváte se na něj. - Takže jste nebyl zas až tak zbytečný.
Conne.
Tady.
Vezměte si svou trubku. Budete ji potřebovat.
Peníze si nechte.
Dobrý příběh má větší cenu, než stará trubka.
Dobře.
Titulky přeložila Mela mela@cesketitulky.com
Pro www.cesketitulky.com